Freden sænkede sig over galaksen.
Men det ville være en flygtig fred.
For det store offer var forgæves.
Enden på én krig er ikke tegn på enden på alle krige.
Det er en stor ironi, at krigens natur -
- altid afslører de stridende parters sande natur.
Fra de tidligste dage begyndte menneskeheden at kæmpe -
- krig efter krig.
Det oversvømmede verden, og der var ingen tegn på en ende.
Midt i trangen til at udgyde blod, -
- faldt I tilfældigvis over kernen til jeres redning.
Et stort håb.
Men I fandt også noget andet.
Kernen til jeres udslettelse.
Der var mange ofre.
Menneskeheden var dyndet ind i en rædselsfuld konflikt, -
- meningsløs blodudgydelse, -
- som Jorden aldrig ville komme sig over.
Men endelig -
- kiggede I op fra blodet, skidtet og de faldne -
- til stjernerne.
I havde ikke opgivet ideen at nå ud til og længes efter -
- en ny horisont -
- og finde et nyt sted at blomstre og trives.
For første gang var menneskeheden forenet med en fælles vision, -
- et fælles mål.
I indså, at den engang store planet var for lille til jer.
Der var så mange sjæle -
- til så lille en verden.
Så I søgte andre verdener.
Verdener hvor I kunne slippe væk fra jeres hang til ødelæggelse.
Men verdenerne I fandt, var aldrig nok.
Aldrig nok til at mætte de ældgamle instinkter.
Hastighed og distance lod jer ikke glemme jeres natur.
Gammel bitterhed, ældgamle uenigheder dukkede op igen.
Historiens rædsel gentog sig, -
- og endnu engang bekæmpede menneskene hinanden.
Altid lurede krigen som en virus inde i jer.
Jo mere I kæmpede imod, jo mere kæmpede den for at slippe ud.
Den kom altid ud.
Menneskeheden har altid kigget efter stjernerne efter svar.
Nogle gange kunne I ikke lide, hvad I fandt.
Imens galaksen intet afslørede, -
- så ville den hellere end gerne konfrontere jer med nye spørgsmål.
Men der har altid været en sand, forenet kraft i menneskets historie, -
- et kald, der altid ville forene jer:
At en fælles fjende viser sig.
Den fjende var Covenant.
Da den nye fjende dukkede op og erklærede krig imod menneskeheden, -
- så forenede I jer endelig under en samlet fane.
Og våbnene, som I havde udviklet -
- for at kontrollere jeres egne, indre instinkter, sigtede ikke på jer selv, -
- men på en dødsensfarlig modstander -
- for at opnå et fælles mål:
Overlevelsen af jeres art.
Som vækket af Covenants komme, -
- vågnede en mørkere og ældgammel trussel op fra sin søvn.
Mørket fra evighedernes fortid -
- var endnu engang en trussel imod eksistensen.
Og menneskeheden og Covenant, -
- som så længe havde druknet i hinandens blod, -
- var forenet, om kun for et kort øjeblik, -
- imod en frygtelig, fælles fjende.
Retskafne sjæle kæmpede videre -
- med troen, at de kunne besejre mørket.
Som de kæmpede sammen, fandt de en fælles fred.
Denne galakse er enorm.
Dets vidundere og skønhed er næsten ubegribelig.
Men galaksen skjuler også mørke hemmeligheder.
Nogen har slumret siden tidens begyndelse.
Der er en fare ved hemmeligheder. Både at eftersøge dem og kende dem.
Nogle ting skal forblive skjult.
Nogle mysterier trodser enhver forståelse.
Og nogle gange er de ting, som vi tror, vi kender, en løgn.
Nogle hemmeligheder skal forblive urørte.
Hemmeligheder kan friste jeres urinstinkter -
- og føre jer i krig igen.
Haloerne var sådan en hemmelighed.
Chief, kan du høre mig?
Jeg undrer mig over, hvorfor menneskene vil kæmpe videre.
Jeg undrer mig over, om krigere vil forsvinde fra denne verden.
Aldrig.
Der vil altid være krigere, -
- og der vil altid være krig.
[DANISH]